Pe 1 noiembrie 1959, populația orașului New York era de 8.042.783
Dacă ar fi puși cap la cap, având o înălțime medie de 1.68 metri, acești oameni
s-ar întinde din Times Square până la marginile orașului Karachi, Pakistan.
Știu astfel de lucruri pentru că lucrez la o companie de asigurări, Consolidated Life.
Este printre primele cinci companii din țară.
Biroul central are 31.259 de angajați...
adică mai mult decât întreaga populație a... Natchez, Mississippi.
Lucrez la etajul 19. Departamentul Polițe...
Divizia Contabilitate Prime de Asigurare, Secțiunea W, biroul nr. 861.
Numele me este CC Baxter: C de la Calvin, C pentru Clifford. Dar oamenii îmi spun Bud.
Am lucrat aici 3 ani, 10 luni, iar salariul meu net este de 94.70 $ pe săptămână.
Programul în departamentul meu este între 8:50 și 17:20.
Sunt repartizați pe etaje astfel că cele 16 lifturi să facă față celor 31.259 de angajați...
fără vreun blocaj major.
Cât despre mine, deseori rămân la birou și lucrez câte o oră sau două în plus...
în special când vremea este rea.
Nu prentru că sunt deosebit de ambițios. E doar un mod de a omorî timpul...
până când e în regulă să mă întorc acasă.
Vedeți, am o mică problemă cu apartamentul meu.
Trăiesc în West 60, la mică distanță de Central Park.
Chiria mea de 85 $ pe lună. Era de 80 $ până în iulie trecut...
când d-na Lieberman, proprietăreasa, a pus un aparat de aer condiționat second-hand.
E un apartament drăguț. Nu chiar de lux, dar confortabil. Potrivit pentru un burlac.
Singura problemă e că nu pot intra când vreau.
Termină, Sylvia. Trebuie să ieșim de-aici.
Care-i graba? O să-mi torn un alt martini.
Te rog, Sylvia. E 9 și un sfert.
Mai întâi mă grăbești să vin aici și apoi grabă, grabă, grabă.
- Face o persoană să se simtă prost. - Dragă, nu e așa.
Dar am promis tipului că o să plecăm la opt.
- Ce tip? Al cui apartament e ăsta? - Un amărât care lucrează la birou.
- Bună seara, d-le Baxter. - Bună seara, d-nă Lieberman.
Strașnică vreme avem. Probabil de la nebunii ăia de la Cape Canaveral.
- V-ați încuiat pe dinafară? - Nu, nu. Aștept un prieten.
- Noapte bună, d-nă Lieberman. - Noapte bună, d-le Baxter.
- Unde locuiești? - Ți-am spus. Cu mama.
- Unde locuiește ea atunci? - Strada 179, în Bronx.
- În regulă. Te conduc la metrou. - Pe naiba mă conduci! Îmi plătești un taxi.
- De ce voi damele stați în Bronx? - Mai aduci alte fete aici?
Sigur că nu. Sunt un om căsătorit fericit.
- Bună seara, d-nă Dreyfuss. - Vreo problemă?
Nu. Cred că... mi-am scăpat cheia. A, uite-o.
Ce tărăboi am auzit la d-voastră.
Poate că au fost hoți?
Nu vă faceți griji. Nu e nimic înăuntru să vrea cineva să-l fure. Noapte bună.
Scuze că te deranjez, Buddy-boy, dar domnișoara și-a uitat ghetrele.
D-le. Kirkeby, trebuia să fiți plecat de la 8.
Știu, dar lucrurile astea nu merg după program ca o cursă rapidă.
Nu mă supăr dacă era vară, dar într-o zi ploioasă...
- Nu am luat nici cina măcar. - Sigur, sigur.
O să pun o vorbă bună pentru tine lui Sheldrake de la Personal.
- Dl. Sheldrake? - Exact.
Am discutat despre o problemă promoțională. I-am spus că ești un băiat isteț.
Sunt mereu în căutarea de tineri directori. Ești pe un drum ascendent.
- Și aproape nu mai ai nici băutură. - Dl. Eichelberger, Credite și Împrumuturi...
astă noapte am avut o petrecere de Halloween. - Adu niște vodcă și vermut pentru mine.
- Îmi sunteți încă dator pentru ultimele 2 sticle. - Ți le plătesc vineri.
Oh, și ce s-a-ntâmplat cu salatini ăia cu brânză care îi aveai?
Salatini cu brânză?
Noroc.
- Bună seara, Baxter. - Salut, doctore. Ai avut o urgență?
Da. Un oarecare clovn de la Schrafft a mâncat o gustare, și a uitat să scoată scobitoarea.
- Ei bine, noapte bună, doctore. - Ei, Baxter.
După cum bei chestiile alea, cred că ai rinichi de fier.
Nu eu. Din când în când mai invit câțiva prieteni la un pahar.
În realitate, cred că ești un adevărat om de fier.
După cum aud prin pereți, petreci în fiecare noapte.
- Îmi pare rău dacă e prea multă gălăgie. - Și uneori e chef după chef.
- Pentru un tip rezervat ca tine. - Da. Ei bine, ne mai vedem, doctore.
Știi, Baxter. Conduc niște cercetări la Centrul Medical Columbia.
- Ne poți face o favoare? - Eu?
Când o să-ți faci testamentul, și după cum decurg lucrurile, ar trebui...
vrei să iei în considerare să îți lași corpul universității?
Corpul meu? Cred că o să fiți dezamăgiți. Noapte bună, doctore.
Las-o mai moale, băiete.
Oh, pentru Dumnezeu...
Din colecția de filme clasice vă prezentăm pe...
Greta Garbo, John Barrymore...
Joan Crawford, Wallace Beery și Lionel Barrymore...
în "Grand Hotel".
Dar mai întâi, un cuvânt de la sponsorul nostru.
Dacă fumezi în stil modern, nu fi păcălit de-al filtrului antren.
Și acum, "Grand Hotel"...
având ca interpreți pe Greta Garbo, John Barrymore
Joan Crawford, Wallace Beery and Lionel Barrymore.
Dar mai întâi, un cuvânt de la sponsorul nostru alternativ.
Prieteni, aveți dantura inegală?
- Alo. - Servus, Buddy-boy.
Sunt într-un bar pe Strada 61 și m-am gândit să te sun.
E foarte drăguț din partea ta, dar... cine ești?
Dobisch. Joe Dobisch, de la Administrație.
- Oh, da. Nu v-am recunoscut vocea. - E în regulă, Buddy-boy.
După cum spuneam, sunt în spelunca asta de pe 61 și cred că am devenit norocos.
Îmi pare rău, D-le Dobisch. Îmi place să vă ajut pe fiecare, dar e cam târziu.
- De ce nu o amânăm pe altădată? - Ascultă, puștiule. Nu pot rata ocazia asta.
Arată ca Marilyn Monroe.
Sunt deja în pat. Și am luat un somnifer. Deci mă tem că răspunsul e nu.
Ascultă, Baxter. Lucrăm la evaluarea lunară a eficienței. Te pun între primii 10.
Nu vrei să te distrugi singur, nu-i așa?
Nu. Dar cum pot fi eficient la birou dacă nu dorm îndeajuns noaptea?
E doar 11, și-mi trebuie locul doar pentru 45 de minute.
Încep să mă simt cam singură. Cu cine vorbești, în definitiv?
- Cu mama. - Oh, ce drăguț. E cu adevărat drăguț.
Fă să fie 30 de minute. Ce zici, Buddy-boy?
Nu mai am băutură, nu sunt pahare curate...
- Nu mai sunt salatini cu brânză. Nu mai e nimic. - Lasă-le în grija mea.
Lasă doar cheia sub preș și eliberează zona.
Da, d-le Dobisch.
După cum ziceți, d-le Dobisch!
Nici un deranj, d-le Dobisch! Aveți onoarea!
Nu închidem niciodată la Buddy-boy.
"Arată ca Marilyn Monroe"!
Nu prea tare! Se plâng vecinii.
- Ăsta e locul? - Da.
- Cât? - 70 de cenți.
Ia banii, se poate?
Ai grijă la băutură!
- Dă-i un dolar. - Mulțumesc, doamnă.
Pune-i la loc, dragă!
Bravo.
- Crezi că e o idee bună? - Nu știu alta mai bună.
Să dai buzna peste mama ta așa târziu în noapte.
Nu-ți face griji pentru bătrână. Orice protest din partea ei și-și pierde slujba.
Ia cheia, se poate?
Nu acolo! Sub preș.
- Sub preș? - Da. Haide.
Deschide. Nu avem toată noaptea la dispoziție.
- Ăsta e apartamentul mamei tale? - Exact.
Mildred! Iarăși a început!
- Bună dimineața, d-le Kirkeby. - Ce mai faci, Baxter?
- Ești ținut ocupat zilele astea? - Da, domnule. Cu siguranță.
Bună dimineața, d-le Kessel, d-șoară Robinson, d-le Williams, d-șoară Livingston.
Bună dimineața, d-le McKellway, d-nă Schubert, d-le Davis.
Bună dimineața, d-le Kirkeby. Bună dimineața, d-le Baxter.
- Neața, d-șoară Kubelik. - E plin. Dă-i drumul.
Aveți grijă la ușă, vă rog. Pornim.
- Ce ți-ai făcut la păr? - Mă enerva așa că l-am tăiat.
- Mare greșeală, nu? - Nu. Chiar îmi place.
- Ai prins o răceală. - Da. Să nu mă apropii prea mult.
- Nu răcesc deloc. - Serios?
Am citit ceva statistici despre boli și accidente.
Un new-yorkez obișnuit între 20 și 50 de ani răcește de 2 ori și jumătate pe an.
- Asta mă face să mă simt groaznic. - De ce?
Dacă nu răcesc deloc tot anul, un alt sărman răcește de 5 ori pe an.
- Da. Adică eu. - Trebuia să stați în pat dimineața asta.
Trebuia să stau în pat noaptea trecută.
19!
Aveți grijă la picioare.
- Și aveți grijă la mână, D-le Kirkeby! - Pardon?
Într-una din zile o să vă închid ușa și o să...
Urmează etajul 20!
Kubelik asta. Vai! Ce aș vrea să o duc cu un lift până în China!
- E cel mai bun liftier din clădire. - Și eu sunt unul bun.
- Dar nu vrea să ieșim. - Poate e greșit felul de abordare.
Mulți tipi de pe-aici au încercat tot felul de abordări. Nici un rezultat.
- Ce încearcă să dovedească? - Poate că e chiar o fată respectabilă.
Ascultă la el! Domnul Respect.
Alo. Dl. Dobisch? Aici Baxter de la etajul 19.
Oh, Buddy-boy!
Chiar vroiam să te sun. Îmi pare rău pentru mizeria de pe peretele din sufragerie.
Prietena mea a tot insistat că Picasso a fost un fals, și a început să schițeze fresca aia.
Nu pentru Picasso am sunat.
Ci pentru cheia de la apartament. Trebuia să o lăsați sub preș.
Dar am lăsat-o. Îmi aduc clar aminte că am pus-o acolo.
Oh, am găsit o cheie e adevărat. Doar că e cheia greșită!
Da? Nu mă mir că nu am putut intra la toaleta directorilor dimineața asta.
Iar eu nu am putut intra în proriul meu apartament!
Așa că la ora 4 a trebuit să trezesc propietăreasa și să îi dau tot felul de scuze.
Ce păcat. Îți trimit cheia imediat.
Și în legătură cu avansarea ta.
O să trimit raportul eficienței d-lui Sheldrake de la Personal.
Poate auzi ceva vești de la el chiar înainte de sfârșitul zilei.
Mulțumesc, d-le Dobisch.
De la domnul Dobisch.
Așteaptă.
Pentru domnul Dobisch.
Vanderhof. Relații cu Publicul.
Oh, da, Baxter. Așteaptă un minut.
În regulă, d-nă Finch. Scrie ce avem până acum.
D-le Vanderhof, v-am notat pentru deseară...
dar o să folosesc eu însumi locul, așa că trebuie să anulez.
Dar e ziua ei de naștere. Am făcut deja comandă pentru tort.
Dar sunt bolnav. Am răcit teribil, am și febră. Trebuie să fiu în pat imediat după lucru.
Dacă ai răcit, du-te la o baie turcească. Toată noaptea. Scoate-o afară.
Așa se poate face pneumonie. Și dacă fac pneumonie, o să stau în pat cam o lună.
OK. Ai dreptate. Trebuie să amânăm pentru miercuri atunci.
- E singura seară în care pot scăpa. - Miercuri, miercuri... miercuri.
Am programat pe altcineva.
Lăsați-mă să văd ce pot face. O să revin.
- Dl. Eichelberger. - Oh, da, Baxter. Care e problema?
Nu se mai poate miercuri? Oh, asta îmi strică puțin planurile.
Joi? Nu, sunt ocupat până peste cap joi.
Să programăm acea... întâlnire pentru vineri.
Vineri.
Lăsați-mă să văd ce pot face. O să revin.
La recompense și recompensați, suntem cu 18% mai bine ca anul trecut în octombrie.
Alo? Da, Baxter. Ce e?
În loc de vineri, puteți schimba pentru joi?
Mi-ați face un mare servici.
Lasă-mă să verific. O să revin.
Consolidated Life. Vă fac legătura.
Sylvia, e pentru tine.
Da?
Oh, alo.
Sigur că am ajuns bine acasă. Îmi datorezi 45 de cenți.
Uite, Sylvia. În loc de vineri, putem amâna pe joi seara?
Joi?! Păi, o să fie Incoruptibilii cu Bob Stack!
Bob cine?
În regulă, o să-l vedem la apartament. Mare lucru!
Alo, Baxter? E în regulă pentru joi.
Mulțumesc, d-le Kirkeby.
D-le Eichelberger, e în regulă pentru vineri.
D-le Vanderhof? În regulă pentru miercuri.
Foarte bine. O să îi spun.
Hei, Baxter, te caută de la Personal. Secretara d-lui Sheldrake.
Încearcă să dea de tine de 20 de minute. Vor să urci la ei.
- O să fii avansat? Sau concediat? - Vrei să faci un mic pariu?
- Sunt aici de 2 ori mai mult decât tine, dar... - Să zicem un dolar?
Batem palma!
- Urcați? - Oh! Scuză-mă.
27, te rog. Condu cu grijă. Duci o încărcătură prețioasă. Adică mână forte.
27.
Poate că nu-ți dai seama, dar sunt printre primii 10, la eficiență...
și azi poate fi ziua avansării.
Începeți să vorbiți deja ca Dl. Kirkeby.
- De ce nu, de vreme ce mă trimit sus? - Nu i se putea întâmpla unui tip mai drăguț.
Știți, sunteți singurul care-și scoate pălăria când intră în lift.
Ceva se-ntâmplă cu bărbații în lift.
Schimbarea de altitudine. Sângele li se urcă în cap.
- V-aș putea spune multe chestii... - Mi-ar plăcea să le aud.
Am putea lua prânzul la un restaurant cu autoservire, cândva.
Sau într-o seară, după servici?
- 27. - Oh.
- Sper că totul o să decurgă bine. - Sper și eu.
Or să mă sune astăzi, cu răceala mea.
- Cum arăt? - Bine. Așteptați.
Mulțumesc.
Am observat, când încă erai la lifturile de lucru, că purtai mereu o floare.
Mult succes. Și ștergeți-vă nasul.
CC Baxter, Divizia Contabilitate Prime de Asigurare. Dl. Sheldrake m-a sunat.
Eu v-am sunat. Adică am încercat, timp de 20 de minute.
- Îmi pare rău. - Intrați.
- Baxter? - Da, domnule.
Intră, intră.
Chiar mă întrebam cum arăți, Baxter.
- Ia loc. - Da, d-le Sheldrake.
Am auzit lucruri drăguțe despre dumneata.
Dl. Dobisch spune că ești loial, cooperant, plin de resurse.
- Dl. Dobisch a zis asta? - Dl. Kirkeby îmi spune că deseori lucrezi până târziu...
...fără plată. - Știți cum este. Lucrurile se adună.
Dl. Vanderhof de la Relații cu Publicul și Dl. Eichelberger de la Credite și Împrumuturi...
amândoi vor să fii transferat la departamentele lor.
Foarte măgulitor.
Spune-mi, Baxter. Ce anume te face așa de popular?
- Nu știu. - Gândește-te.
- Vreți să repetați întrebarea? - Uite, Baxter. Nu sunt prost.
Știu tot ce se-ntâmplă în clădirea asta în fiecare zi a anului.
Știți?
În 1957 am avut un angajat, pe nume Fowler. Și el a fost foarte popular.
S-a descoperit că dirija o casă de pariuri...
conectându-se la pupitrul nostru de control, folosind mașinile IBM ca să afle probabilitățile.
Înainte de Derbiul Kentucky am chemat poliția care l-a ridicat.
- Poliția? - Exact.
Ce legătură are cu mine? Nu conduc nici o casă de pariuri.
- Dar ce fel de casă conduci? - Mă scuzați?
O cheie circulă de la Kirkeby la Vanderhof la Eichelberger la Dobisch.
E cheia de la un apartament.
- Știi cui aparține acel apartament? - Cui?
Loialului, plin de resurse, cooperantul CC Baxter.
- Oh. - O să negi?
Nu. Nu o să neg. Dacă mă lăsați să vă explic.
Ar fi bine.
Ei bine...
...cu un an în urmă, mergeam la seral, studiind contabilitate superioară.
Unul din băieții din departament, stă în Jersey, a trebuit să meargă la un banchet în oraș.
Avea nevoie de un loc unde să se schimbe la costum, așa că i-am dat cheia.
Vestea s-a răspândit pentru că tot felul de tipi brusc au început să meargă la banchete.
Dacă îi dai unuia cheia, nu poți refuza pe altul. Totul a ieșit de sub control.
Baxter, o companie de asigurări e fondată pe încrederea publică.
Orice angajat care se comportă într-un fel nepotrivit...
Câți membrii are acest mic club?
Doar aceștia patru. Dintr-un total de 31.259
Așa că putem fi foarte mândri de propriul personal... procentual.
Nu asta e ideea. Patru mere stricate într-un butoi, indiferent cât de mare e butoiul...
- Realizezi că dacă s-ar auzi asta... - Nu se va auzi!
Credeți-mă. Deloc. Nimeni n-o să mai folosească apartamentul de-acum înainte.
- Unde e apartamentul tău? - Strada West 67.
Nici nu știți prin ce trec cu vecinii, propietăreasa și cheia.
Cum este cu cheia?
Le-o strecor în birou iar ei o lasă sub preș. N-o să se mai întâmple. Promit.
- Da, d-șoară Olsen? - D-na Sheldrake, vă sună. Linia 2.
Da, dragă. Unde erai?
A trebuit să-l duci pe Tommy la dentist? N-are carii? Bine. Așteaptă puțin, dragă.
- Unde pleci, Baxter? - Nu vreau să deranjez.
- De vreme ce asta e o corectare... - N-am treminat încă cu tine.
Nu o să fiu acasă la cină deseară.
Directorul de sucursală din Kansas City este în oraș. Îl duc la teatru.
Music Man. Ce altceva?
Nu, nu mă aștepta, iubito. La revedere.
Spune-mi, Baxter. Ai văzut Music Man?
Nu încă. Am auzit că e un spectacol strașnic.
Ce zici dacă l-ai vedea deseară?
Eu și cu d-voastră? Credeam că îl duceți pe directorul din Kansas City.
Nu, am alte planuri. Poți să iei ambele bilete.
Păi... e foarte drăguț din partea d-voastră.
Dar nu mă simt foarte bine. Sunt răcit. O să merg direct acasă.
Baxter, nu mă pricepi. Ți-am spus că am alte planuri.
Și eu. O să iau 4 aspirine, și o să trec direct în pat.
Așa că dați biletele altcuiva.
Uite, Baxter. Nu fac cadou biletele astea. Fac schimb cu ele.
Faceți schimb? Cu ce?
Aici spune de asemenea că ești ager, isteț și plin de imaginație.
Da?
Bine gândit, Baxter. O să fie schimbări de personal luna viitoare.
Și în ceea ce mă privește, ești bun pentru director.
- Sunt? - Acum une jos cheia.
Și notează și adresa.
E la etajul 1. Nu e nici un nume pe ușă. Doar numărul apartamentului, 2A.
- Răceala e de vină. - Liniștește-te, Baxter.
Da, vă mulțumesc, domnule.
O să aveți grijă la pick-up?
Oh, în ce privește băutura.
Am comandat ceva azi dimineață. Nu știu când o să fie livrată.
- Ține minte Baxter. Ăsta o să fie micul nostru secret. - Desigur.
- Știi cum bârfesc oamenii. - Nu vă faceți griji.
- Nu că aș avea ceva de ascuns. - Nu! Oricum, nu e treaba mea.
Patru mere, cinci mere. Ce mai contează?
Procentual.
Poftim, Baxter. Să ai un timp minunat.
Și d-voastră, domnule.
Îmi închipui, că un om cu poziția lui, mă va duce la El Morocco, poate 21.
În schimb el mă duce la Paradisul Hamburgerului și în apartamentul unui amărât.
- Noapte bună. - Noapte bună.
Oh! D-șoară Kubelik?
V-am așteptat. Aproape că nici nu v-am recunoscut.
E prima dată când vă văd în haine civile.
- Cum a fost la etajul 27? - Minunat.
- Uite, ai văzut The Music Man? - Nu.
- Și nu ai vrea să-l vezi? - Sigur.
Am putea să mâncăm ceva mai întâi, și apoi să mergem să-l vedem.
- Oh, vreți să spuneți în seara asta? - Da.
- Îmi pare rău, nu pot. Mă întâlnesc cu cineva. - Oh.
- Cu cineva... adică cu o prietenă? - Nu. Adică cu un bărbat.
Nu am vrut să pară prea personal. Băieții de la birou se întrebau dacă vreodată ai...
Spune-le că că din când în când.
Întâlnirea asta, este... doar o întâlnire? Sau e ceva serios?
Ei bine, era serioasă. Cel puțin, eu eram. Dar el nu.
Așa că acum lucrurile sunt acum mai mult sau mai puțin pe sfârșite.
- În cazul ăsta, n-ai putea... - Mă tem că nu.
Am promis că o să beau ceva cu el. Mă tot sună de o săptămână.
Înțeleg.
Păi, era doar o idee. Detest să văd un bilet la teatru irosit.
- La ce oră începe spectacolul? - 20:30.
Păi, am putea să ne întâlnim la teatru.
E nemaipomenit! La Majestic pe strada 44.
Ne întâlnim în foaier.
Știi, m-am simțit groaznic azi dimineață. Am avut febră de 38.3
Acum urmează avansarea, și noi doi pe rândul 11 pe centru.
Și ziceai că ar fi trebuit să stau în pat.
- Cum mai e răceala? - Ce răceală?
După spectacol am putea ieși prin oraș.
- M-am inspirat de la Arthur Murray. - Văd.
E o trupă bună la El Chico, în Village.
- Imediat după colț de locul unde stai. - Sună bine.
- De unde știți unde stau? - Oh, știu... și cu cine stai.
Cu sora și cumnatul.
Știu când te-ai născut și unde. Știu tot felul de lucruri depre tine.
Cum așa?
Cu câteva luni în urmă m-am uitat în fișa ta de asigurare.
Îți știu înălțimea, greutatea și codul numeric personal.
Ai avut oreion și pojar și ți-ai scos apendicele.
Nu spuneți despre apendice la băieții de la birou.
Nu vreau să facă idei greșite despre cum ați aflat asta. Pa.
20:30!
- Bună seara, d-le Sheldrake. - Te rog, Fran. Nu așa tare.
Încă îți e frică că o să ne vadă cineva împreună?
- Lasă-mă să-ți iau haina. - Nu, Jeff. Nu pot sta prea mult.
- Poți să-mi iei un daiquiri cu gheață? - Vine imediat.
- Văd că ți-ai tuns părul. - Așa e.
- Știi că îmi plăcea mai mult lung. - Știu.
Vrei o buclă să o păstrezi în portofel?
- Bună seara, d-nă. Mă bucur să vă revăd. - Mulțumesc.
Cât timp a trecut, Fran? O lună?
Șase săptămâni. Dar cine ține numărătoarea?
Mi-a fost dor de tine.
Ca în vremurile bune.
Aceeași masă. Același cântec.
- A fost un iad. - Același sos. Dulce-amăruie.
Nu știi cum e, să se stea lângă tine în liftul ăla.
"Bună dimineața, d-șoară Kubelik." "Noapte bună, d-le Sheldrake."
Sunt încă nebun după tine, Fran.
Să nu începem iarăși, Jeff. Te rog? Am început să depășesc momentul.
Nu te cred.
Uite, Jeff. Am petrecut două luni minunate vara asta.
Dar a fost doar atât. Se întâmplă întotdeauna.
Soția și copiii se duc la țară iar stăpânul are o scurtă relație cu secretara...
sau manichiurista, sau operatoarea liftului.
Vine septembrie, picnicul s-a terminat. La revedere.
Copiii se întorc la școală, stăpânul se întoarce la soție...
iar fata...
Nu mai fac creveții ăștia precum erau odată.
Nu am zis niciodată la revedere, Fran.
Pentru un timp, încerci să te păcălești că ai o relație cu om necăsătorit.
Apoi într-o zi se tot uită la ceas...
și te întreabă dacă are urme de ruj...
apoi se grăbește să prindă trenul de 19:14 spre White Plains.
Așa că îți faci o ceașcă de cafea...
și stai de unul singur și te întrebi...
și totul începe să arate așa de... urât.
Cum crezi că m-am simțit în acel tren de 19:14?
De ce mă tot suni, Jeff? Ce vrei de la mine?
Te vreau înapoi.
Îmi pare rău, d-le Sheldrake. Nu mai sunt disponibilă. Trebuie să iei următorul lift.
Nu-mi acorzi nici o șansă, Fran. Am ceva să-ți spun.
- Dă-i drumul. Spune-mi. - Nu aici. Putem merge în altă parte?
- Nu. Am o întâlnire la 20:30. - Oh?
- Importantă? - Nu chiar, dar o să fiu acolo indiferent.
- Vreți să comandați cina acum? - Nu. Fără cină.
Mai adu-ne încă două băuturi, se poate?
Fran, îți amintești ultimul weekend împreună?
Sigur! Ai închiriat barca aia spartă, și eu într-un neglijeu negru și colacul de salvare.
Îți amintești despre ce am vorbit?
- Am discutat despre multe lucruri. - Mă refer la mine dând divorț.
Noi n-am discutat, Jeff. Tu ai discutat.
Nu m-ai crezut, nu-i așa?
Au înregistrat-o pe un vinil acum. "Muzică de cântat ei în strună."
"Soția nu mă înțelege. Tu ești cel mai bun lucru care mi s-a întâmplat vreodată."
- Ajunge, Fran. - "Ai încredere în mine, dragă. O să reușim."
- Nu ești nostimă. - Nici n-am intenționat.
- Fran, ascultă-mă un minut. - În regulă. Îmi pare rău.
M-am întâlnit cu avocatul meu azi dimineață. I-am cerut sfatul de cum să tratez problema.
- Să tratezi ce problemă? - Tu ce crezi?
Să lămurim ceva, Jeff. Nu ți-am cerut vreodată să-ți lași soția.
Sigur că nu. Nu ai nici o legătură cu asta.
Ești sigur că asta vrei?
Sunt sigur... dacă mi-ai spune doar că încă mă iubești.
Știi că da.
Fran.
Jeff, iubitule...
Se aglomerează. Să plecăm de aici.
Taxi!
- Jeff, am întâlnirea aia, ți-amintești? - Dar te iubesc, ți-amintești?
Unde mergem?
- Nu din nou la barca aia spartă? - Promit.
La intersecția 51 cu West 67.
Felicitări.
Te superi? CC Baxter, eu sunt.
Mulțumesc.
Salut, Buddy-boy. Felicitări și toate celelalte.
- Salut, prieteni. - Ei bine, ai reușit, așa cum am promis.
Un adevărat birou. Numele pe ușă, mochetă pe jos.
Munca în echipă: asta contează în organizația noastră. Toți pentru unul și unul pentru toți.
- Știi ce vreau să zic? - Am o vagă idee.
Baxter, suntem puțin dezamăgiți de tine, ca și recunoștință.
- Oh, sunt foarte recunoscător. - Atunci de ce ne ții afară?
Păi, a fost cam greu în ultimele săptămâni, cu răceala mea și... așa.
Am luptat pentru tine. Acum nu vrei să joci cu noi.
Până la urmă, e apartamentul meu. E proprietate privată, nu un domeniu public.
Deci ți-ai găsit o fată. E în regulă pentru noi. Dar nu în fiecare seară din săptămână!
Cât de egoist poți să fii?
Săptămâna trecută a trebuit să folosesc mașina nepotului meu și să o duc pe Sylvia în Jersey.
Sunt prea bătrân pentru astfel de lucruri, adică într-un Volkswagen.
Vă înțeleg. Credeți-mă, îmi pare foarte rău.
- O să-ți pară și mai rău. - Mă amenințați?
Ascultă, Baxter. Noi te-am creat și noi te putem distruge.
- Bună dimineața, D-le Sheldrake. - Bună dimineața, domnilor.
- Baxter, îți place biroul? - Da, domnule. Vreau să vă mulțumesc foarte mult.
Nu-mi mulțumi mie. Prietenii tăi de aici te-au recomandat.
- Am trecut doar să-i urăm succes. - Știm că nu o să ne dezamăgești.
Pe curând, prieteni. Mai treceți. Ușa e mereu deschisă... la birou.
Îmi place cum ai reușit să te descurci, Baxter.
- Cum e să fii un director? - Oh, bine.
- O să muncesc din greu să confirm încrederea acordată.
Sunt sigur.
În legătură cu apartamentul. Acum că ai primit o mărire, ne putem permite o a doua cheie?
- Cred că da. - O știi pe secretara mea, d-șoara Olsen?
- Oh, da. Ea e norocoasa care...? - Oh, nu, nu.
Vream să zic că e cam ocupată, și să plimbe tot timpul cheia aia...
- De ce să riscăm? - Nu poți fi prea precaut.
Oh, am ceva... ce cred că vă aparține.
- Mie? - Adică domnișoarei, oricine ar fi ea.
- Am găsit aseară când am ajuns acasă. - Oh. Mersi.
Oglinda e spartă. Era așa când am găsit-o.
- Da. A aruncat-o în mine. - Cum?
Știi cum e. Mai devreme sau mai târziu toate îți fac probleme.
Da, știu cum e.
Te întâlnești de plăcere cu o fată și apoi crede că o să divorțezi.
- Acum te întreb, e drept? - Nu, domnule. E foarte nedrept.
- În special pentru soție. - Da.
Știi, Baxter, te invidiez. Un burlac, poți să ai orice damă, fără complicații.
Asta e viața ce să-i faci.
- Notează-mă pentru joi din nou. - Am înțeles.
Și o să fac și a doua cheie.
- Crăciun fericit. Vă fac legătura. - Crăciun fericit. Consolidated Life.
Crăciun fericit. Sun.
Da? Da?!
Unde?
Sigur!
Cineva să aibă grijă de linia mea. E o petrecere la etajul 19!
Oh, what fun it is to ride in a one-horse open sleigh
Hey! Jingle bells, jingle bells, jingle all the way
Oh, what fun it is to ride in a one-horse open sleigh
Așa că i-am zis "Niciodată. Fie îți iei o mașină mai mare, fie o fată mai mică."
D-șoară Kubelik? D-șoară...
- Crăciun fericit. - Mulțumesc.
- Credeam că mă evitați. - Cine ți-a dat ideea asta?
În 6 săptămâni ați fost în liftul meu doar o dată, și nu v-ați dat jos pălăria.
Ca să fiu sincer, chiar m-a durut că în seara aia mi-ai tras clapa.
Nu vă condamn. A fost de neiertat.
- Te iert. - N-ar trebui.
N-ai avut ce face. Nu poți părăsi un bărbat pur și simplu...
pentru că ai o întâlnire cu un altul.
- Ai făcut ce trebuia. - Nu fiți prea sigur.
Doar pentru că port uniformă, asta nu mă face o cercetașă.
Un director adjunct trebuia să știe destul de bine să judece un caracter.
Și în ceea ce mă privește, ai unul din cele mai bune.
Vreau să zic în ce privește decența și... altele.
Noroc.
- Încă unul. - N-ar trebui să beau cât conduc.
Ai dreptate. Prin puterea care mi-a fost investită, declar acest lift scos din funcțiune.
Să ne alăturăm băștinașilor?
- De ce nu? Par destul de prietenoși. - Să n-o crezi.
Or să fie sacrificii umane. Lucrători cu guler alb aruncați în calculatoare...
și capsatoare pline de găuri pătrate.
- Câte pahare ați băut? - Trei!
- M-am gândit eu. - Așteaptă. Aud un sunet de apă curgătoare.
- O să mă întorc! - O să fiu chiar aici.
Bună!
Ce mai face directorul de sucursală din Kansas City?
- Scuză-mă? - Sunt d-șoara Olsen.
Secretara d-lui Sheldrake.
Deci nu trebuie să faci pe inocenta cu mine.
Obișnuia să-i spună soției lui că sunt directorul de la sucursala din Seattle...
cu patru ani în urmă când am avut o mică aventură.
- Nu știu despre ce vorbești. - Înaintea mea a fost d-șoara Rossi de la Revizie.
Și înaintea mea a fost d-șoara Koch de la Invalidități.
Și chiar înaintea ta era o d-șoară...
Oh, cum o chema? De la etajul 25.
- Vrei să mă ierți? - Pentru ce? Nu ai făcut nimic.
El e de vină. Oh, ce agent comercial!
Întotdeauna ultima masă la restaurantul chinezesc...
și aceeași gargară despre divorțul de soție.
Apoi, la sfârșit, te trezești cu omleta în față.
D-șoară Kubelik!
Mulțumesc, d-șoară Olsen.
Mereu bucuroasă să fac ceva pentru fetele noastre în uniformă.
Ești bine? Ce s-a întâmplat?
Nimic. Doar că sunt prea mulți oameni aici.
De ce nu mergem în biroul meu? Vreau să aud părerea ta în legătură cu ceva.
Am proriul meu birou acum. Sunt al II-lea cel mai tânăr director adjunct din companie.
Cel mai tânăr e nepotul președintelui consiliului de conducere.
Te deranjează?
D-șoară Kubelik, aș vrea să-ți aud părerea sinceră.
O țin sub birou de o săptămână. M-a costat 15 $.
Nu am putut să-mi fac curaj ca să o port.
E numit modelul pentru directori subalterni. Ce părere ai?
Cred că am făcut o gafă, nu?
- Îmi place. - Serios?
Nu ți-ar fi rușine să fii văzută cu cineva care poartă o astfel de pălărie?
- Sigur că nu. - Poate că dacă aș purta-o pe-o parte.
- E mai bine așa? - Mult mai bine.
De vreme ce nu ți-ar fi rușine să fii văzută cu mine...
ce zici dacă am ieși în seara asta, eu, tu și melonul?
Ne vom plimba liniștiți pe 5th Avenue, genul de relaxare.
- E o zi proastă pentru mine. - Înțeleg. Crăciunul și familia.
Mai bine m-aș întoarce la lift altfel o să fiu concediată.
Nu-ți face griji pentru asta. Am ceva relații la Personal.
Îl știi pe dl. Sheldrake?
- De ce? - El și cu mine suntem așa.
Mi-a trimis o felicitare de Crăciun. Vezi?
E o poză drăguță.
Aș putea vorbi cu dl. Sheldrake. O să te avanseze.
- Ai vrea să fii un demaror de lift? - Multe fete au vechime mai mare ca mine.
Nici o problemă. Am putea să vorbim despre asta în vacanță?
Pot să te sun, vin să te iau, să ne cunoaștem mai bine. O port corect?
Cred că da. Uite.
Nu e prea într-o parte? E o poziție conservatoare.
Nu vreau să creadă oamenii că sunt un clovn.
Ce s-a-ntâmplat?
- Oglinda. E spartă. - Da, știu.
Îmi place așa. Mă arată așa cum mă simt.
Telefonul.
Da?
Un minut.
- Dacă nu te superi, e ceva personal. - Să aveți un Crăciun fericit.
Da, d-le Sheldrake.
Nu, n-am uitat. Am împodobit bradul iar cocktailul Tom și Jerry e în frigider.
Da, domnule. La fel și d-voastră.
Hei! Unde te duci, Buddy-boy?
Petrecerea de-abia a început.
Ascultă, puștiule. Slăbește-mă. Ce zici de mâine după-amiază?
Nu pot să o duc iar la cinema-ul ăla. Mașina nu are încălzire. Ora 4. Bine?
Hei, Charlie! Dă-mi un pahar de burbon, mai repede, te rog! Sania mea e parcată ilegal!
Tu îmi cumperi ceva de băut, eu îți pun ceva muzică.
Rom Collins.
Rom Collins și... încă un pahar din astea.
Îți place Castro?
Vreau să zic, ce părere ai despre Castro?
- Ce e Castro? - Știi tu. Tipul ăla influent din Cuba.
- Cu barba aia ciudată. - Ce e cu el?
Că în ce mă privește, e rău și el.
Acum 2 săptămâni i-am scris o scrisoare. Nu mi-a răspuns nici până acum.
Chiar așa?
Tot ce vroiam e să-l lase pe Mickey să vină acasă de Crăciun.
- Cine e Mickey? - Soțul meu.
E în Havana, în pușcărie.
- Prins de revoluția aia? - Mickey n-ar fi făcut așa ceva.
E jocheu. L-au prins dopând un cal.
Ei bine, nu le poți avea pe toate.
Era ajunul Crăciunului, și în toată casa...
nu era nici o mișcare...
Nimic. Nici o mișcare.
Foarte monoton.
- Ești căsătorit? - Nu.
- Familie? - Nu.
Într-o noapte ca asta, te sperii să intri într-un apartament gol.
Am zis că nu am familie. Nu am zis că am un apartament gol.
Haide, Fran. Nu fi așa.
Ai de gând să stai acolo și să te tot jelești?
Nu vrei să-mi vorbești? Nu vrei să-mi spui ce s-a-ntâmplat?
Știu că tu crezi că îți vând pretexte, dar... când ești căsătorit de 12 ani...
nu te așezi la masă și zici "Dă-mi zahărul. Vreau să divorțez."
Nu e așa de ușor.
Oricum, timpul e nepotrivit acum. Copiii sunt în vacanță, socrii sunt în vizită.
Nu pot aduce vorba despre asta acum.
Parcă nu ești tu, Fran. Tu ești mereu o companie plăcută. E așa plăcut să se stea cu tine.
Așa sunt eu. Idiotul fericit. Mii de hohote de râs.
Ei, așa mai merge. Cel puțin vorbești cu mine.
Un lucru nostim mi s-a-ntâmplat azi la petrecerea de la birou.
Am dat nas în nas cu secretara ta, d-șoara Olsen.
Știi tu. Aventura?
Și am râs așa de mult, că era să mor.
Asta te supăra, Fran? D-șoara Olsen? E deja istorie.
Știi, nu prea am fost bună la istorie.
Fă-mă să pricep. A fost d-șoara Olsen, apoi d-șoara Rossi.
Nu, ea a fost înainte. D-șoara Koch a fost după d-șoara Olsen.
- Ascultă, Fran... - Și gândește-te.
Chiar acum o fată norocoasă din clădire o să urmeze după mine.
Bine. Bine, Fran. Cred că meritam asta.
Dar puneți întrebarea: de ce umblă un bărbat cu multe fete?
Pentru că e nefericit acasă. Pentru că se simte singur. Uite de ce.
Dar asta era înainte de tine, Fran. Am încetat să tot alerg.
Cum am putut să fiu așa de proastă? Cred că trebuia să-mi fi dat seama.
Când ești îndrăgostită de un bărbat căsătorit, nu trebuie să te dai rimel.
E ajunul Crăciunului, Fran. Să nu ne certăm, ce zici?
- Crăciun fericit. - Ce e?
Oh. Prietenul nostru de la restaurantul chinezesc.
- Mersi, Fran. Mai bine să-l lăsăm aici. - Da, mai bine.
Oh, am un cadou pentru tine.
N-am știut ce să-ți iau. În plus, mi-e impropriu să merg la cumpărături, așa că...
Uite 100 $. Du-te tu și cumpără-ți ceva.
Au niște poșete drăguțe la Bergdorf.
Nu știu când s-a făcut așa târziu. E 7 fără un sfert. Nu trebuie să pierd trenul.
Dacă n-am fi irosit tot timpul ăsta... Trebuie să merg să-mpodobesc bradul.
Bine. Mă gândeam, că dacă tot sunt plătită...
Nu vorbi așa, Fran.
- Nu pretinde că ești ieftină. - 100$? Nu spun că e ieftin.
Și probabil că plătești pe cineva pentru apartament.
Oprește-te, Fran.
O să pierzi trenul, Jeff.
Vii?
Nu, du-te. O să-mi refac machiajul.
Nu uita să stingi lumina. Ne vedem luni.
Sigur. Luni... și joi...
și luni din nou, și iarăși joi.
Nu o să fie tot timpul așa, Fran.
Te iubesc.
Ai grijă. Ruj.
Crăciun fericit.
- Termină de băut, tataie. E vremea închiderii. - Dar e devreme, Charlie.
- Nu știi ce noapte e asta? - Știu, Charlie. Știu.
Doar lucrez în costumul ăsta.
Hei, vreți să terminați odată? Duceți-vă acasă.
Afară!
Unde o să mergem? La tine sau la mine?
Putem merge la mine. Toți ceilalți merg.
Bietul Mickey. Când mă gândesc că e singur în închisoarea aia din Havana...
Vrei să-i vezi poza?
Nu în mod special.
E așa drăguț. Are 1.58 metri, 45 kg.
Ca un mic chihuahua.
- Pot să te întreb ceva personal? - Nu.
Ai o prietenă?
Poate că e o fată dar nu-mi e prietenă.
- Încă te gândești la ea, nu? - Evident că nu mă cunoști prea bine.
- Nu te cunosc deloc. - Dă-mi voie.
CC Baxter. Director adjunct, absolvent al Arthur Murray... amant.
Sunt d-na MacDougall. Margie pentru tine.
Pe aici, d-nă MacDougall.
Ia te uită! E confortabil!
D-nă MacDougall, ar fi bine să vă avertizez...
că acum sunteți singură cu un cunoscut gigolo.
- Nu mai spune! - Întreabă pe cine vrei pe aici.
Ba chiar, când o să-mi vină vremea, și asta se poate oricând...
am promis că o să-mi donez corpul Centrului Medical Columbia.
Ți se face pielea de găină numai când te gândești la asta.
Încă n-au pus mâna pe mine, dragă. Ia ceva gheață din bucătărie.
Să nu mai pierdem timpul cu pregătirile.
Sunt de acord cu tine, iubărețule.
În regulă, d-șoară Kubelik. Ridică-te.
Haide. E trecut de ora plecării.
Conducerea ar aprecia dacă ai pleca naibii de-aici.
Chiar te plăceam. Te plăceam chiar mult. Dar s-a terminat între noi, așa că dă-i drumul.
Afară!
Haide, trezește-te.
Oh, Dumnezeule.
D-șoară Kubelik?
Mi-am rupt o unghie încercând să scot tăvița afară.
Trebuie să-ți cumperi un frigider nou.
N-am vrut să zic chiar acum!
Dr. Dreyfuss.
Doctore!
E o fată la mine, a luat ceva somnifere. Vino, repede. Nu pot s-o trezesc.
- Stai să-mi iau geanta. - Grăbește-te!
Hei, aici, iubărețule. Ce e cu alergătura asta?
O să obosești.
- Nu așa tare, dragă! - Noapte bună.
- Noapte bună?! - Petrecerea s-a terminat.
Ce? Am făcut ceva greșit?
E o urgență. Ne vedem altădată.
Nu asta. Acolo înăuntru, doctore.
- Ce se-ntâmplă aici? - Vrei te rog să ieși?!
Pantofii mei!
Halal amant ești! Ce mai gigolo!
Uite. Caută un telefon. Sună-ți soțul în Havana.
Fii sigur că o să-l sun! Și când o să-i spun cum mai tratat, o să-ți pocească fața!
Ticălosule!
O să fie bine, doctore?
- Câte pastile erau în flaconul ăla? - Era pe jumate plin. În jur de 12.
- Trebuie să o duci la spital? - Ajută-mă, se poate?
- În baie. - Ce o să faci?
Să-i scoatem chestiile alea din stomac, dacă nu e prea târziu.
Ar fi bine să faci niște cafea, și să te rogi.
Adu-mi geanta.
Suflecă-i mâneca dreaptă.
Ține-o așa.
Frumoase vene.
Vrei să-mi spui ce s-a-ntâmplat?
Nu știu. Vreau să zic, nici nu eram aici.
Vezi, am avut... un schimb de cuvinte mai devreme.
Nu era ceva serios. Poți să-i spui o ceartă între îndrăgostiți.
Așa că ai ieșit pur și simplu și ți-ai găsit altă femeie.
- Ceva de genul ăsta. - Știi, Baxter, ești o adevărată figură.
Da, ești.
Dacă ai fi venit cu jumătate de oră mai târziu, ai fi avut un adevărat cadou de Crăciun.
Adu cafeaua.
Să aerisim puțin. Deschide ferestrele.
Cum o cheamă?
D-șoara Kubelik. Fran.
Fran, sunt doctor. Sunt aici pentru că ai luat prea multe somnifere.
Înțelegi ce spun?
Fran, sunt Dr. Dreyfuss. Sunt aici să te ajut.
Ai luat toate somniferele alea. Ți-amintești?
- Somnifere. - Exact, Fran. Și sunt doctor.
- Doctor? - Dr. Dreyfuss.
Dreyfuss.
Mai adu cafea.
Acum repetă. Cum mă cheamă?
Dr... Dreyfuss.
Și ce ți s-a-ntâmplat?
Am...
Am luat somnifere.
Știi unde te afli?
- Nu. - Ba da, știi, Fran. Concentrează-te!
Nu știu.
Știi cine e el?
Uită-te la el.
Dl. Baxter. Etajul 19.
Bună, d-șoară Kubelik.
Domnul? Domnișoară? Câtă politețe!
Lucrăm în aceeași clădire. Încercăm să rămânem în secret.
Ce faceți aici?
Nu-ți amintești că eram împreună la petrecerea de la birou?
Oh, da. Petrecerea de la birou.
- D-șoara Olsen. - Exact.
Ți-am spus că ne-am certat. Despre asta e vorba.
D-șoara Olsen. E fata care a fost mai devreme aici.
Nu înțeleg.
Important e că am ajuns aici la timp și o să fii bine. Nu-i așa, doctore?
Sunt așa de obosită.
Haide. Bea asta.
Te rog... lasă-mă doar să dorm.
Nu, nu poți dormi! Fran, deschide ochii!
Să o plimbăm puțin.
Trebuie s-o ținem trează câteva ore. Haide, Fran, umblă!
Un, doi, trei, patru!
Stâng, drept, stâng, drept...
stâng, drept și întoarcem!
Și... un, doi, trei, patru!
Ai înțeles acum! Un, doi, trei, patru!
Pășește, Fran! Un, doi, trei, patru!
Un, doi... și întoarcem din nou.
Și... stâng, drept, stâng, drept.
O să doarmă fără întrerupere în următoarele 24 de ore.
Desigur că o să aibă o mahmureală frumușică când o să se trezeazscă.
Numai să se facă bine.
Cazurile astea sunt mai grele pentru doctor decât pentru pacient. Trebuie să taxez la kilometru.
- A mai rămas ceva cafea? - Da, sigur.
Cum se scrie numele ei?
Kubelik. Cu doi de k.
Care-i adresa ei?
Unde stă?
De ce vrei să știi, doctore?
- Doar nu vrei să faci raport despre asta, nu-i așa? - Așa e regulamentul.
Dar a fost un accident. A băut prea mult, n-a știut ce face.
Nu a fost nici un bilet de sinucidere sau altceva.
- Crede-mă doctore, nu mă gândesc la mine. - Nu?
Are o familie, și sunt și oamenii de la birou.
Nu poți uita că ești doctor, să zicem că ești aici doar ca vecin?
Ei bine, ca doctor, nu pot dovedi că a fost un accident.
Dar ca vecin, aș vrea să-ți dau câteva să nu te vezi.
- Te superi dacă servesc din asta? - Servește-te.
Nu știu ce i-ai făcut fetei ăsteia...
dar trebuia să se-ntâmple până la urmă, după cum o ții mereu.
Trăiește clipa, plata mai târziu. Diners Club!
De ce nu te maturizezi, Baxter? Fii un mensch.
- Știi ce-nseamnă asta? - Nu sunt sigur.
O persoană matură. O ființă umană!
Ai scăpat ieftin de data asta. Ai avut noroc.
Dar încă nu ai scăpat definitiv, pentru că poate să încerce din nou.
Ei bine, știi unde sunt dacă ai nevoie de mine.
D-le Baxter! Deschide odată.
- D-nă Lieberman. - Cine credeai că e? Moș Crăciun?
Ce s-a-ntâmplat aici noaptea trecută?
- Noaptea trecută? - Cu marșul ăla! Trop, trop, trop!
- Manevre ale armatei, poate? - N-o să-i mai invit deloc pe oameni ăia.
Ce înseamnă să ai burlaci în gazdă. N-am dormit nici 10 minute toată noaptea.
- Și sunt sigură că l-ai trezit pe dl. Dreyfuss. - Nu vă faceți griji. Era plecat la un pacient.
Te avertizez, d-le Baxter. Asta e o casă respectabilă, nu un club de noapte.
Haide, Oscar.
Centrala, vreau cu White Plains, New York. Dl. JD Sheldrake.
O convorbire privată.
Cinci, patru, trei, doi, unu...
Și zboară!
Răspund eu.
Hei, tată, de ce nu-i punem o muscă în carlingă?
- Să vedem dacă ajunge vie înapoi. - E o idee.
Poate să punem înăuntru 2 muște și să vedem dacă se propagă pe orbită.
- Să vedem dacă vor face ce? - Propagă. Știi tu. Să se înmulțească.
- Pui de muscă? - Oh. Oh!
- E pentru tine, tată. - Mersi, Jeff.
Un domn, Baxter. Conversație privată.
Haide. Ajută-mă să prind niște muște.
- Alo? Ce mai zici, Baxter? - A intervenit ceva care e important.
Cred că ar fi bine să veniți la apartament cât mai repede.
- Nu înțeleg, Baxter. Despre ce e vorba? - Nu vreau să vă spun la telefon.
Dar partida aia... Știți la cine mă refer. Am găsit-o aici azi-noapte.
- A luat o supradoză de somnifere. - Ce?!
- Ce e, Jeff? Cine e la telefon? - Unul din angajați a avut un accident.
Nu știu de ce mă deranjează cu astfel de lucruri de Crăciun.
Da, Baxter.
Cât de serios este?
Era cât p-aci pentru o vreme, dar acum doarme liniștită.
M-am gândit poate că ați vrea să fiți aici când se trezește.
Mi-e imposibil. Trebuie să te descurci singur, Baxter.
- De fapt, contez pe tine. - Da, domnule. Înțeleg.
A lăsat o scrisoare. Vreți să o deschid și să v-o citesc?
Ei bine, era doar o sugestie.
Nu, nu vă faceți griji. N-am pomenit nimic despre d-voastră, ca să nu fie probleme...
cu poliția sau ziarele.
Vedeți, doctorul e un prieten de-al meu, așa că am avut noroc în privința asta.
De fapt, el crede că este prietena mea.
Nu, el a tras concluzia singur.
Pe aici sunt cunoscut ca un afemeiat.
Desigur, încă n-am scăpat pe deplin încă. Poate că o să mai încerce din nou.
Da, domnule. O să-mi dau silința. O să-i ia câteva zile să-și revină pe deplin...
și aș putea avea o mică problemă cu proprietăreasa.
Bine, d-le Sheldrake. O s-o țin în apartament cât pot de mult.
Nu aveți nici un mesaj pe care să i-l transmit?
Ei bine, o să... mă gândesc eu la ceva.
Da, domnule. La revedere, d-le Sheldrake.
Îmi pare rău.
- Îmi pare rău, d-le Baxter. - Ce faci jos din pat?
N-am știut. N-am avut nici o idee că e apartamentul d-voastră.
Lasă-mă să te ajut.
Oh, îmi e așa rușine.
De ce nu m-ați lăsat să mor?
Ce vorbe sunt astea? Ai avut o mică criză emoțională, dar acum ești bine.
Oh, capul meu! Parcă e un mare cocoloș de gumă de mestecat.
- Cât e ceasul? - Ora 2.
Oh, rochia mea. Trebuie să merg acasă.
Nu ești în starea potrivită să mergi nicăieri decât înapoi în pat.
- Nu mă vreți aici. - Ba sigur că vreau. Eu...
Întotdeauna e plăcut să ai companie de Crăciun.
- Sunt mai puternic ca tine. - Vreau doar să mă spăl pe dinți.
Oh. Desigur. Sper să găsesc o periuță nouă pe aici pe undeva.
Uite. Îmbracă asta.
- Ce zici de un mic dejun? - Nu. Nu vreau nimic.
O să-ți fac o cafea.
Oh! Nu mai avem cafea. Ai băut o grămadă azi-noapte.
Mă întorc imediat.
D-nă Dreyfuss, puteți să-mi împrumutați niște cafea?
-Și o portocală și câteva ouă? -Ouă, îmi cere, auzi! Portocale!
Ce îți trebuie e o bună biciuală! Față de mine doctorul n-are nici un secret.
Biata fată. Cum ai putut face așa ceva?
N-am făcut nimic. Sincer. Doar că...
Te întâlnești de plăcere cu o fată și apoi crede că o să te căsătorești cu ea.
Mare te crezi! Pentru tine, n-aș ridica un deget!
Dar pentru ea, o să fac ceva de mâncare.
Pe cine suni?
Sora mea, să-i spun ce mi s-a-ntâmplat.
Așteaptă o clipă! Să clarificăm mai întâi. Ce ai de gând să-i spui?
- Încă nu m-am decis cu exactitate. - Ei bine, ar fi bine să o faci.
Să presupunem că o să întrebe de ce n-ai ajuns acasă noaptea trecută.
O săi spun că am petrecut noaptea la cineva.
- Cine? - Cineva de la birou.
- Unde ești acum? - În apartamentul lui.
- În apartamentul lui? - În apartamentul ei.
- Care e numele ei? - Baxter.
- Care e prenumele ei? - Domnișoară.
- Când o să ajungi acasă? - Imediat ce o să pot merge.
- Te dor picioarele? - Nu, stomacul.
- Stomacul? - Mi la întors pe dos!
Nu ar trebui să suni pe nimeni. Nu până nu îți trece amețeala.
Or să se îngrijoreze pentru mine. Cumnatul meu ar putea chema poliția.
De aceea trebuie să avem grijă. Nu vrem să implicăm pe nimeni.
În definitiv, dl. Sheldrake e un om căsătorit.
Mulțumesc că mi-ați amintit!
N-am vrut să sune chiar așa.
Doar ce am vorbit cu el la telefon. E îngrijorat pentru tine.
Nu-i pasă câtuși de puțin de mine.
- Te înșeli. Mi-a spus... - E un mincinos.
Dar ăsta nu e cel mai rău lucru.
Cel mai rău lucru e că încă îl iubesc.
Oh. Cred că e d-na Dreyfuss.
Ți-amintești doctorul de azi-noapte? E soția lui.
Așadar, unde e victima?
Criminalule!
- Deci, micuță d-șoară, cum te simți azi? - Nu știu. Cam amețită.
Cel mai bun lucru împotriva amețelii e supa de tăiței cu carne de pui și un ceai.
- Nu, mulțumesc. Chiar nu mi-e foame. - Dă-i drumul, mănâncă. Poftă bună.
Nu ai cumva un șervet pentru masă?
- Am ceva șervețele de hârtie. - Non-conformistule.
La mine în bucătărie, al treilea sertar, sub argintărie, sunt șervete.
Da, d-nă Dreyfuss.
Deci, ce mai aștepți? O reclamă cântată?
- Nu pot să mănânc. - Trebuie să mănânci.
Și trebuie să te faci sănătoasă și trebuie să-l uiți.
Părea așa un băiat de treabă când s-a mutat aici.
Nevinovat și de treabă, un adevărat domn.
Se dovedește a fi regele Farouk, după băutură, după petreceri.
Și fără șervete.
O fată ca tine, să plângă tot restul vieții deasupra supei cu tăiței?
Cui îi trebuie așa ceva? Ascultă-mă acum.
Să-ți găsești un bărbat adevărat, drăguț, văduv, poate...
și să te așezi la casa ta, în loc să înghiți toate somniferele alea.
Pentru ce? Pentru cine? Pentru un pierde-vară?
Șșș.
Vine șervetul. Aș fi vrut să fi avut o șampanie învelită cu el.
- Ce ți-am spus? - D-nă Dreyfuss, nu trebuie să așteptați.
- O să spăl eu vasele. - O să le spargi. Vin mai târziu după ele.
Dacă îți face necazuri, strigă-mă.
- Se pare că nu te place prea mult. - Oh, nu-mi pasă.
Ba chiar mă simt flatat.
Când te gândești că o fată ca tine a făcut un lucru ca ăsta pentru unul ca mine.
Ai găsit ceva aici? Un plic?
Da. L-am găsit.
Nu crezi că ar fi mai bine să-l distrugem să nu pice în mâinile cui nu trebuie?
Deschide-l.
Nu e decât o bancnotă de 100 $.
Exact. Vrei să ai grijă ca dl. Sheldrake să o primească?
Sigur.
Luați asta de aici, se poate?
Vrei să aduc televizorul aici?
- Joci gin? - Nu știu prea bine.
- Sunt eu. Stai să iau cărțile. - Nu trebuie să mă distrezi, d-le Baxter.
Nimic nu mi-ar place mai mult. Știi tu. Ca o familie.
Ghici ce am făcut Crăciunul trecut. Am luat cina la un bar, am fost la zoo...
apoi am venit acasă și am făcut curat după dl. Eichelberger.
A avut o mică petrecere cu băutură aici.
Așa că sunt cu mult înainte anul ăsta.
Trei încrucișate. Inima neagră se pune dublu?
Cartea mare le face.
6? 8.
Cred că o să renunț la totul.
La ce să renunți?
De ce oamenii trebuie să iubească alți oameni, în definitiv?
Înțeleg ce vrei să spui.
Damă.
- Nu o vreau. - Ia o carte.
Cum se cheamă când cineva e rănit în mai multe accidente de mașină?
- Risc de asigurare dezavantajoasă? - Asta-s eu cu bărbații.
Am fost blestemată chiar de la început. Prima dată am fost sărutată într-un cimitir.
Într-un cimitir?
Aveam 15 ani. Obișnuiam să mergem acolo să fumăm.
Îl chema George și m-a lăsat pentru o majoretă.
Gin.
Asta face 10, 20... 36. Și cu 25 face 61 și două căsuțe.
Am talentul ăsta la a mă îndrăgosti...
de tipul nepotrivit, la locul nepotrivit, la timpul nepotrivit.
Păi, câți tipi au fost?
Trei.
Ultimul era directorul unei companii de finanțe din Pittsburgh.
Au găsit o lipsă în rapoartele lui.
Dar m-a rugat să-l aștept. O să iasă peste 5 ani.
Taie.
Am venit în New York și m-am mutat cu sora și soțul ei, un taximetrist.
M-au trimit la școala de secretare și apoi am candidat pt. o slujbă la Consolidated.
Dar am picat la testul de dactilografiere.
- Prea înceată? - Nu. Pot să bat foarte repede.
Dar nu scriu corect cuvintele.
Așa că mi-au dat o pereche de mănuși albe și m-au pus într-un lift.
Și așa l-am întâlnit pe Jeff.
Oh, Dumnezeule. Sunt așa de dată peste cap.
Ce o să fac acum?
Ar fi bine să mai câștigi. E blitz.
Era foarte supărat când i-ai spus?
Dl. Sheldrake? Da, foarte.
Poate că mă iubește, doar că nu are curajul să-i spună soției.
Sunt sigur că asta e explicația.
- Crezi? - Nici o îndoială.
Îmi dați te rog blocul și pixul?
- Pentru ce? - O să-i scriu d-nei Sheldrake.
- Ce să faci? - Ca de la femeie la femeie.
- Sunt sigură că o să-nțeleagă. - Nu cred că e o idee prea bună.
- De ce? - Pentru un motiv, nu poți scrie corect.
În al doilea rând, dac-ai face așa ceva, o să te urăști pt. asta.
Oricum nu mă plac prea mult.
Ia cărțile. Să continuăm.
- Chiar trebuie? - Sigur că da. Am o mână grozavă.
- Chiar vrei să lași cartea aia? - Sigur.
Gin.
10, 20, 40, 52 și 25... 77.
Inima neagră se pune dublu... 154.
Blitz. Două jocuri.
Imediat, imediat, d-nă Dreyfuss.
- Salut, Baxter. - Ce vreți?
Ce vreau? Doar o clipă.
- Nu puteți intra! - Ce e cu tine?
Am făcut o rezervare pentru ora 4.
Nu puteți rămâne. Luați-vă șampania și plecați.
Nu vreau să-mi folosesc poziția, dar i-am spus d-șoarei că totul e aranjat.
Vreți să plecați, d-le Kirkeby, sau trebuie să vă dau eu afară?
Buddy-boy, de ce nu mi-ai zis așa?
- Ți-ai găsit pe cineva, nu? - Acum vreți să ieșiți?
Hei, haide odată! Ce așteptăm atâta? Deschide odată!
Mildred!
- De ce stăm atâta? - Ce zici, să facem o petrecere toți patru.
Nu!
Ei bine, nu te condamn.
Deci ai dat lovitura, nu, băiete? Mă refer la Kubelik.
Nu-ți face griji. N-o să spun nimic la nimeni.
Ține-te bine, Buddy-boy.
Cine era?
Doar cineva care a livrat o sticlă de șampanie. Vrei?
Vrei să deschizi, te rog, fereastra aceea?
- Să nu-ți faci iluzii, d-șoară Kubelik. - Vreau doar puțin aer curat.
E doar un etaj. În cel mai bun caz îți poți rupe un picior.
Și o să fiu împușcată, cum se face la cai.
Te rog, trebuie să-mi promiți că nu o să faci nimic prostesc.
- Cui i-ar păsa? - Mie.
De ce nu m-am putut îndrăgosti de cineva drăguț ca dumneata?
Da. Păi...
Așa a fost să fie. Destinul.
Culcă-te.
- Bună dimineața, d-le Sheldrake. - D-șoară Olsen, vino în biroul meu, te rog.
- Ai avut un Crăciun frumos? - Încântător. Ai fost de mare ajutor!
Cu vorbele tale de încurajare pt. d-șoara Kubelik la petrecerea de la birou.
- Îmi pare rău, Jeff. Băutura a fost de vină. - Am crezut că poți să-ți ții gura.
- Nu se va mai întâmpla. - Fii sigură că nu.
O să aranjez să primești plata de șomaj.
Exact, d-șoară Olsen. Te concediez.
M-ai concediat și acum patru ani, Jeff.
Dar ai fost îndeajuns de crud să mă lași să văd noile aspirante.
Aș aprecia dacă ai pleca cât mai repede.
Da, d-le Sheldrake.
Centrala, aici dl. Sheldrake. Aș vrea numărul de acasă al d-lui Baxter.
E la Divizia Contabilitate Prime de Asigurare.
- Alo? - Alo. Jeff Sheldrake. Poți vorbi?
Da. E la duș.
- Își revine bine, ținând seama ce a fost. - Bine.
- Ai nevoie de ceva? Bani? - Nu, mulțumesc, d-le Sheldrake.
Ba chiar, eu am ceva bani pentru d-voastră. 100 de dolari.
- Dacă pot face ceva pentru tine... - Pentru mine? Nu cred.
Dar speram ca d-voastră să puteți face ceva pentru ea.
Ce anume? Pune-te în locul meu, Baxter.
Cum o pot ajuta? Am mâinile legate.
Ei bine... cel puțin puteți vorbi cu ea.
Stați să o chem. Și vă rog, fiți blând.
E un telefon pentru tine!
- Pentru mine? - Da. Domnul Sheldrake.
Nu vreau să vorbesc cu el.
Cred că ar trebui.
Trebuie să cobor până la magazin. Nu mai am în frigider decât o pizza congelată.
Mă întorc imediat. Bine?
Alo, Jeff.
- Da, sunt bine. - De ce ai făcut-o, Fran?
E așa copilărește, și nu rezolvă niciodată nimic.
Sunt foarte supărat pe tine, să mă sperii în halul ăsta.
Dar să uităm totul, să zicem că nu s-a-ntâmplat nimic. Ce zici?
Fran?
Mai ești acolo, Fran?
Sigur că nu sunt, pentru că toate astea nu s-au întâmplat.
Nu am luat pastilele alea, nu te-am iubit niciodată...
nu ne-am întâlnit vreodată.
- Nu asta ai vrut, Jeff? - Știi că nu asta am vrut zic.
Fă-te bine. Fă ce zice sora medicală. Adică, Baxter.
O să te văd cât pot de repede. La revedere, Fran.
Alo, d-nă Sheldrake. Aici este d-șoara Olsen.
Bine, mulțumesc. Mă întreb dacă ați putea cândva să luăm prânzul împreună.
Nu știu cât este de important, dar poate că o să vi se pară educațional.
În legătură cu soțul d-voastră.
În regulă. Ora 1, Longchamps, Madison cu 59.
Nu vă faceți griji. Am plecat.
Am dat un telefon personal.
Uite 10 cenți.
Coboară.
Oh, d-le Baxter! Mă bucur că sunteți aici.
- Veneam să i-au cheia de rezervă. - Pentru ce?
Cred că miroase a gaze din apartamentul dumitale.
Gaze?!
D-șoară Kubelik?
D-șoară Kubelik!
- Ești bine? - Sigur!
- Ce e cu mirosul ăsta? - Gaze! Nu le-ai pornit tu?
Da, să fierb apă ca să scot petele de cafea de pe rochie.
- Le-ai dat drumul dar nu le-ai aprins. - Trebuiau aprinse?
În casa asta trebuie. Hei, ce faci cu asta?
Îmi spălam ciorapii, și m-am gândit să vă spăl și d-voastră șosetele.
- Oh. Mulțumesc. - Interesant. N-am găsit decât 3 perechi jumate.
Lucrurile sunt puțin dezorganizate pe aici.
Aș spune. Ce caută o rachetă de tenis în bucătărie?
Rachetă de tenis? Oh, mi-aduc aminte. Îmi făceam o mâncare italiană.
Strecuram spaghetele.
- De ce nu? - De fapt, sunt un bucătar bunicel.
- Doar că nu prea am grijă de casă. - Ba da, ai.
Când am îndreptam canapeaua, am găsit 6 ace de păr, un ruj...
o pereche de gene false și un bețișor pt. băutură de la Clubul Stork.
Sunt doar genul de om care nu poate refuza.
- Nu mă refer la fete. Mă refer... - La cineva ca dl. Sheldrake.
- Cred că da. - Știu că da.
- E un cuceritor. - Ce?
Unii oameni cuceresc, alții sunt cuceriți.
Și știu că sunt cuceriți dar nu pot face nimic să-mpiedice asta.
N-aș spune asta.
Ce vrei să mănânci la cină?
Hei. Supă de ceapă, și sparanghel...
Cred că ar trebui să plec acasă.
- Familia mea cred e plină de îngrijorare. - Încă nu poți pleca.
Doctorul a zis că ia 48 de ore până iese chestia aia din corp.
Mă întreb, cât timp îți ia să scoți din inimă pe cineva cu care te-ai încurcat?
Dacă s-ar fi inventat vreo pompă pentru așa ceva.
Știu cum te simți, d-șoară Kubelik. Zici că e sfârșitul lumii. Dar nu e.
Am trecut chiar eu prin ceva la fel.
- Ai trecut? - Ei, poate nu chiar la fel.
Am încercat să folosesc o armă.
- Pentru o fată? - Mai rău. Era soția celui mai bun prieten.
Și eram înnebunit după ea. N-aveam nici o speranță și am zis să închei cu totul.
Am mers la un amanet, am luat armă automată și am condus până la Parcul Eden...
- Cunoști Cincinnati? - Nu, nu cunosc.
În fine, am parcat mașina și am încărcat arma...
Citești în ziare că oamenii se împușcă singuri. Crede-mă, nu e așa ușor.
Vreau să zic, cum o faci? Aici? Aici? Aici?
- Știi unde m-am împușcat până la urmă? - Unde?
- Aici. - În genunchi?!
Da! Stăteam acolo, încercând să mă hotărăsc.
A venit un polițist pentru că parcasem ilegal.
Am încercat să ascund arma sub scaun dar s-a descărcat.
- Groaznic! - După un an am putut îndoi genunchiul.
Dar de fată mi-a trecut în 3 săptămâni.
Încă stă în Cincinnati. Are 4 copii și a mai pus 9 kg.
Îmi trimite câte un chec la fiecare Crăciun.
Inventenzi toate astea ca să mă simt mai bine?
Sigur că nu! Uite checul.
- Vrezi să vezi și genunchiul? - Nu, mulțumesc.
Cei de la birou or să-și facă idei greșite despre cum am aflat asta.
Lasă-i să-și facă! Uite, o să pregătesc cina. O să avem chec la desert.
Tu stai acolo și odihnește-te. Ai facut destule pentru azi.
Da, soră.
- Pot să vă ajut? - O caut pe d-șoara Kubelik.
- Și eu. Nu s-a prezentat la servici azi. - Nu? Cine e responsabil aici?
Asta e la Biroul General al Administrației. Dl. Dobisch, etajul 21.
Mersi.
Deci o duc pe Sylvia sus la apartament, și ghici cine e băgată în dormitor.
- Cine? - Kubelik.
Nu mai spune? Buddy-boy și Kubelik au avut un mic chef?
Chef? Mai degrabă un weekend pierdut. Nici unul nu a venit azi la servici.
Absent nemotivat, nu?
Ce mă irită e că mi-au băut șampania...
în vreme ce eu și Sylvia am ajuns la Muzeul Guggenheim.
- Dl. Dobisch? - Da.
Sunt Karl Matuschka. Cumnata mea este liftier aici. Fran Kubelik.
- D-șoara Kubelik? - O cunoașteți?
Desigur. Avem mulți angajați, dar suntem o mare familie fericită.
Stă cu noi, și soția mea e agitată că Fran n-a ajuns acasă de 2 zile.
Chiar așa?
Și mă întrebam dacă cineva de aici știe ce e cu ea.
Înțeleg.
Ce crezi, Al? Îl putem ajuta pe acest om?
De ce nu? Nu-i datorăm lui Buddy-boy nimic.
Da. Ce a făcut Buddy-boy pentru noi în ultima vreme?
Cine e Buddy-boy?
- Ne schimbăm pentru cină? - Nu. Rămâi așa cum ești.
- Te pricepi cu racheta aia. - Să vezi cum dau cu reverul.
Și cum o să servesc chifteluțele.
- Să aprind lumânările? - E nevoie, elegant trai.
Chifteluță
- Văd că ați cumpărat șervete. - Am zis să merg până la capăt.
Știi, obișnuiam să trăiesc ca Robinson Crusoe.
Naufragiat, printre 8 milioane de oameni.
Și într-o zi am văzut o urmă în nisip...
și iată-te.
E un lucru minunat, o cină în doi.
- De regulă mănânci singur? - Nu. Uneori mănânc cu Ed Sullivan.
Sau uneori cu Dinah Shore sau Perry Como.
Seara trecută a fost cu Mae West. Era mult mai tânără atunci. Noroc.
- Noroc. - Știi ce o să facem după cină?
- Spălăm vasele. - După asta.
- Ce? - Nu trebuie dacă nu vrei.
- Oh, nu? - O să terminăm jocul de gin.
Așa că ține-ți mintea limpede.
Pentru că nu vreau să profit de tine, cum am făcut ieri când erai în pat.
- Baxter? - Da.
Ce e cu tine, Fran? Ai uitat unde locuiești?
- Cumnatul meu, Karl Matuschka. - Oh! Ce mai faceți, D-le Matusch...
- Îmbracă-te. Sunt cu taxiul. - Așteaptă. Știu la ce te gândești, dar...
Nu e treaba mea ce faci. Ai peste 21 de ani.
- Dar sora ta crede că ești o doamnă. - Tot ce făceam era că mâncam!
Dacă n-ar fi o doamnă prezentă, te-aș bate măr.
În regulă, Karl! Mă îmbrac.
Vrei un martini?
Ce zici de niște spaghete cu sos pregătite de mine?
Cumnata ta e cu siguranță minunată.
Cred că e o crimă să conduci un taxi în New York cu un așa trafic.
Salut, Baxter. Cum mai e pacientul?
Oh, ăă... Sunt bine, doctore.
Nu tu. D-șoara Kubelik.
- Ce s-a-ntâmplat cu d-șoara Kubelik? - El e Dl. Matuschka. Are... un taxi jos.
- Fran e bolnavă? - Nu. A avut un mic accident.
- Ce vrea să zică prin accident? - Mereu se-ntâmplă astfel de lucruri.
Ce lucruri? Ce fel de doctor ești?
Nu genul ăla de doctor! Ia făcut o injecție, ia curățat stomacul.
- Pentru ce? - Am luat somnifere. Dar sunt bine acum.
- De ce să iei somnifere? - Din cauza mea.
Tu?
Cine altcineva?
Lasă-l în pace!
Oh, prostuțule. Prostuț nefericit.
- Haide, Fran. - La revedere, d-le Baxter.
La revedere, doctore.
Ei bine, nu vreau să mă bucur, dar fie între noi, era inevitabil.
O să ai un ochi învinețit mâine.
Așteaptă să-mi iau geanta.
Nu te mai deranja, doctore.
Nu doare deloc.
Biroul d-lui Sheldrake? Aici CC Baxter.
Spuneți-i că aș vrea să trec să-l văd. E important.
Mă sunați d-voastră înapoi, vă rog?
D-le Sheldrake, am vești bune pentru d-voastră.
Toate necazurile d-voastră s-au terminat.
O să o iau pe d-șoara Kubelik din grija d-voastră.
Adevărul limpede e că, o iubesc.
Am vrut să fiți primul care află.
În definitiv, nu o vreți cu adevărat, dar eu da.
Și deși poate suna a laudă, ea are nevoie de cineva ca mine.
Și cred că ar fi bine pentru toți.
Ca soluție.
Da?
Urc imediat.
D-le Sheldrake, am vești bune pentru d-voastră.
Toate necazurile d-voastră s-au terminat.
19.
- Salut, Buddy-boy. Ce ți s-a-ntâmplat? - Te-a lovit vreo ușă?
- Sau poate vreun taxi galben? - Tipul ăla cred că l-a pocnit.
Da. E puternic. Vorbind de unul singur.
27.
Cele două zile cât a stat în apartament...
m-au făcut să-mi dau seama cât de singur am fost până atunci.
Dar, mulțumită d-voastră, sunt într-o bună situație financiară să mă căsătoresc cu ea.
Dacă aș putea aranja lucrurile cu familia ei.
Bună dimineața. CC Baxter.
- Dl. Baxter e aici. - Poftește-l înăuntru.
D-le Sheldrake, am vești bune pentru d-voastră.
Și eu am am vești bune pentru tine, Baxter.
- Toate necazurile tale s-au terminat. - Poftiți?
Știu câte griji ți-ai făcut pentru d-șoara Kubelik. Nu-ți mai face.
O să o iau din grija ta.
- O să o luați din grija mea? - Exact.
M-am mutat de-acasă.
O să stau în oraș, la Clubul Athletic.
- V-ați părăsit soția. - Dacă vrei să știi, mi-am concediat secretara.
Secretara a luat legătura cu soția mea, iar ea m-a concediat.
Nu e o adevărată lovitură?
Da.
Acum ce vești ai tu, Baxter?
Despre d-șoara Miss Kubelik. Se simte bine din nou așa că s-a dus acasă.
Strașnic. Să nu crezi că am uitat ce ai făcut pentru mine.
Pe aici, Baxter.
Ia loc. Vezi dacă ți se potrivește.
- Îți place? E al tău. - Al meu?
Asistentul meu a fost transferat la biroul din Denver iar tu îi iei locul.
Care e problema? Nu pari prea entuziasmat.
Păi, doar că s-au întâmplat atâtea așa de repede.
Sunt foarte mulțumit. În special pentru d-șoara Kubelik.
Cred că e genul de fată care ar trebui să se căsătorescă... cu cineva.
Sigur, sigur. Dar mai întâi averea trebuie împărțită. Apoi urmează 6 luni în Reno.
Între timp o să mă bucur că sunt un burlac pentru un timp.
Oh, Baxter, acum poți lua prânzul la sala de mese a directorilor.
Ăsta e unul din privilegiile care vin odată cu slujba asta.
O să primești un buget pentru cheltuieli, poți folosi baia directorilor...
Hei, ce ți s-a-ntâmplat, Baxter?
Și eu am fost lovit în cap.
Bună seara, d-le Baxter.
D-șoară Kubelik. Cum te mai simți?
- Mă simt bine. Cum e ochiul? - Oh, bine.
- Cum sunt lucrurile la apartament? - Nimic schimbat.
- N-am terminat jocul ăla de gin. - Știu.
Presupun că ați auzit de dl. Sheldrake.
Că și-a părăsit soția? Da. Mă bucur pentru tine.
- N-am crezut că o s-o facă. - Ți-am spus eu.
- Te-ai înșelat în privința d-lui Sheldrake. - Cred că da.
Te-ai înșelat și în privința mea.
Când ai zis despre cei ce cuceresc și ce-i ce sunt cuceriți.
Dl. Sheldrake nu m-a folosit. Eu l-am folosit. Vezi?
Luna trecută eram la biroul 861 la etajul 19. Acum sunt la etajul 27.
Un birou cu lambriuri, trei ferestre.
Deci totul a ajuns să fie bine. Amândoi am obținut ce am dorit.
Da. Mă însoțiți până la metrou?
Nu, mulțumesc. Ei bine, am... Ca să-ți spun adevărul, mă întâlnesc cu d-șoara aceasta deseară.
- Nu te întâlnești cu Dl. Sheldrake? - Nu. Știți cum bârfesc oamenii.
Am decis să nu ne mai vedem până nu se aranjează totul... cu divorțul.
Foarte înțelept.
- Noapte bună, d-le Baxter. - Noapte bună.
- Baxter, poți să vii o clipă? - Da, d-le Sheldrake.
- Poftim. - Vă sunt recunoscător.
Iată datele cu personalul care a plecat. 37% dintre femei s-au căsătorit iar 22%...
Baxter, muncești prea mult. E ajunul Anului Nou. Relaxează-te!
- Da, domnule. - Presupun că sărbătorești în seara asta.
- Normal. - Și eu, o să ies cu d-șoara Kubelik.
- Până la urmă am convins-o. - Înțeleg.
Singura problemă e că stau la Clubul Athletic unde nu sunt decât burlaci, deci...
Dacă nu te superi?
- Ce anume? - Știi tu, cheia mea de la apartamentul tău?
Când am avut incidentul ăla cu d-șoara Kubelik...
am aruncat-o pe fereastra trenului. - Foarte inteligent.
Așa că acum trebuie să împrumut cheia ta.
- Îmi pare rău, d-le Sheldrake. - Ce vrei să zici cu Îmi pare rău?
Nu aduceți pe nimeni în apartamentul meu.
- Nu e chiar nimeni. E d-șoara Kubelik. - În special pe d-șoara Kubelik.
- Ce ai zis? - Fără cheie.
Baxter, te-am ales în echipa mea pentru că am crezut că ești un tânăr inteligent.
Realizezi ce faci? Nu mie, ci ție?
În mod normal îți ia mulți ani de muncă să poți ajunge la etajul 27.
Dar e de ajuns doar de 30 de secunde să ajungi din nou în stradă.
- Pricepi? - Pricep.
Deci ce o să fie?
- Acum ești inteligent. - Mulțumesc, domnule.
- Baxter, mi-ai dat cheia greșită. - Nu, nu e greșită.
Dar asta e cheia de la toaletă.
Exact. Nu o să mai am nevoie de ea pt. că mă spăl pe mâini de toate astea.
- Ce e cu tine? - Doar urmez sfatul doctorului.
Am decis să devin un mensch. Știți ce-nseamnă asta? O ființă umană.
- Stai o clipă, Baxter. - Vechiul șantaj nu mai funcționează.
La revedere, d-le Sheldrake.
- Avem o petrecere și s-a terminat gheața. - Sigur, doctore.
Cum de ești singur în ajun de Anul Nou?
Ei bine, am lucruri de făcut.
- Ce e asta? Îți faci bagajele? - Da. Cedez apartamentul.
Unde o să te muți?
Nu știu. Tot ce știu e că trebuie să plec de aici.
Îmi pare rău să te pierd, Baxter.
De mine? Adică, corpul meu. Nu-ți face griji, o să ajungă la universitate, doctore.
O să-l trec în testament.
- Vrei niște șampanie? - N-avem nevoie de băutură.
Zii, de ce nu vii și tu?
Avem 2 neurochirurgi, un proctolog și 3 asistente din Bellevue.
Nu, mersi. Nu am chef.
În caz că nu te mai văd, cât îți datorez pt. că ai avut grijă de fata aceea?
Uită. N-am făcut-o ca și doctor. Am făcut-o ca și vecin.
Apropo, ce s-a-ntâmplat cu ea?
Știți cum sunt eu cu femeile. Cum vin, așa pleacă.
- La revedere, doctore. - La mulți ani!
Îmi pare rău că am stat atâta la telefon. Am aranjat.
- Ce anume? - Am închiriat o mașină. O să fie aici la ora 1.
- O să mergem la Atlantic City. - Atlantic City?
Știu că e obositor, dar nu poți găsi o cameră de hotel în noaptea de Anul Nou.
Anul vechi s-a dus, sărbătorim pe cel nou.
O aventură.
Nu am plănuit așa. E vina lui Baxter.
Baxter?
Nu a vrut să-mi dea cheia de la apartament.
- N-a vrut? - Nu. M-a refuzat. A demisionat.
Mi-a aruncat slujba aia mare drept în față.
- Ce tupeu. - Ticălosul. După tot ce-am făcut pentru el.
Mi-a zis că nu pot aduce pe nimeni în apartament, și în special pe d-șoara Kubelik.
Ce are împotriva ta, până la urmă?
Nu știu. Cred că așa a fost să fie. Destinul.
Ce tot spui?
Ți-aș spune pe litere, doar că nu pot.
Should auld acquaintance be forgot
And never brought to mind...
La mulți ani, Fran.
And days of auld lang syne
For auld lang syne, my dear
For auld lang syne
We'll drink a cup of kindness yet
For auld lang syne
Fran?
Unde ești, Fran?
D-le Baxter!
D-le Baxter! D-le Baxter!
- Ești bine? - Sunt bine.
Sunteți sigur? Ce vă mai face genunchiul?
Sunt bine peste tot.
- Vă supărați dacă intru? - Sigur că nu.
Stai să iau un alt pahar.
- Unde mergeți? - Cine știe?
Într-un alt cartier, alt oraș, o altă slujbă.
Sunt pe cont propriu.
E nostim. Și eu sunt.
Ce ați făcut cu cărțile?
Sunt aici.
Cum a rămas cu dl. Sheldrake?
O să-i trimit câte un chec la fiecare Crăciun.
Tăiați.
Te iubesc, d-șoară Kubelik.
Trei.
Damă.
Ai auzit ce ți-am spus, d-șoară Kubelik? Te ador cu împătimire.
Taci și împarte.